Казка «Красносвіт»
Був чоловік такий, що не мав дітей. Ішов він якось вдосвіта та й найшов яєчко в корчі. Узяв те яєчко, поклав у пазуху та й так втішився ним, як не знати чим. Прийшов додому і каже жінці:
— Жінко, яке я яєчко файне знайшов!
А жінка каже:
— Гаразд, що знайшов! Може, то щастя наше. Клади його на піч, на тепленьке!
Поклав чоловік те яєчко на піч і все про нього думає. Прийшла ніч. Не спить він, аж дивиться, а те яєчко розкривається, а звідти виходить такий хлопчик маленький і такий гарний, що чудо, та й каже:
— Чоловіче, не бійся мене, а будь мені за тата. Я називаюсь Красносвітом. Іди завтра, сватай за мене доньку в царя!
А чоловік каже йому:
— Як я можу йти до царя сватати за тебе доньку?
— Іди, не бійся! Будеш бачити, що цар віддасть за мене доньку, лише йди та сватай.
Узяв той чоловік на другий день та й пішов сватати за нього цареву доньку. Каже собі:
— Вчиню його волю! Буду бачити, що цар скаже.
Прийшов до царя.
— Так і так, є в мене такий хлопець, Красносвіт його ім’я, в яєчко зачиняється, та й послав мене до вас доньку сватати.
А цар відказує:
— А я не знаю, що це таке. Нехай дівчина його полюбить, то я віддам її за нього.
Покликали ту панну, а вона мовить:
— Я доки не буду його бачити, то й не піду за нього. А як Побачу, то, може, й піду. Принесіть його!
Пішов чоловік, приніс те яєчко та й дав панянці і сказав, щоб його тримала в теплі, а вночі воно розкриється, то тоді вона побачить, що то за Красносвіт.
Взяла вона поклала його на печі і чекає, а він вночі вийшов з яєчка. А вона як його побачила, та й сказала:
— Татуню, любий, золотий, піду за нього, такий дуже гарний!
Тато згодився на те, зробили весілля.
Пішли до шлюбу, то вона стояла, а яєчко поклали коло неї, та й звінчали її з тим яєчком.
Прийшла ніч, лягає вона спати та й те яєчко бере до себе, а він вночі виходить до неї, та й знов зачиняється у те яєчко.
Так вони жили якийсь час, і вже небагато мав бути він у тім яєчку, уже відслужувався (то він якусь покуту мав, а як його час вийде, то мало йому самому розкритися). Та жінці про те нічого не казав.
Але раз прийшла до його жінки якась баба та й питає її:
— Ну, як ти з цим яєчком живеш?
А вона каже:
— Бабко-любко! Такий файний хлопець, якби у те яєчко не зачинявся!
А баба їй каже:
— Як він вийде до тебе вночі, а ти візьми та й розбий яєчко!
Послухала вона тієї баби: він вийшов до неї вночі, а вона взяла та й шкаралупку вдарила кулаком і розбила.
Як він це побачив, схопився зараз та й каже:
— Я вже недовго мав сидіти, вже мав бути вільним, а тепер усе пропало!
А в неї кров з носа й бризнула йому на сорочку.
Тоді де не взялися на ній обручі залізні та залізні черевики, та й палиця залізна до руки прикувалася.
А він каже:
— Як ції черевики зносиш, а палицю зітреш, тоді мене знайдеш і мого сина породиш.
Та й зараз щез від неї.
Встала вона, заплакала і пішла його шукати.
Ішла, ішла, прийшла аж на край світу, а далі зайшла аж на той світ.
Приходить до Морозової жінки, а та почала її сварити:
— Чого ти звідтіль прийшла, з того світу? За чим ти сюди прийшла? Іди собі назад!
А жінка у неї просить:
— Так і так,— каже,— я шукаю Красносвіта. Чи де ваш чоловік його не бачив, як ходив світами?
Морозова жінка дала їй золоте яблучко та й каже:
— Іди ти під постіль лягай. Як прийде чоловік, я буду питатися.
Приходить чоловік увечері. Ввійшов до хати та й каже:
— Жінко, тут є прісна душа з того світу!
А вона йому каже:
— І що це тобі причулося? Вечеряй та лягай!
Повечеряв він, ліг, і Морозиха лягла.
Він заснув, а вона взяла та й кинула на нього руку ніби спросоння. А Мороз каже:
— Що тобі, жінко?
— А мені сниться жінка, яка шукає Красносвіта. Чи ти його це бачив, як ходив світами?
— Ні, я не бачив ніде.
Встав рано та й пішов, а Морозиха питає тієї жінки:
— А чула?
— Чула,— відказує.
— То йди ж собі.
Вона встала та й пішла.
Приходить до Місяцевої жінки. А та ще дужче її сварить:
— А ти,— каже,— чого прийшла з того світу?
Стала вона її просити:
— Так і так,— каже.— Я шукаю Красносвіта. Ваш чоловік ходить світами, чи де його не бачив?
Дала їй Місячиха золоту качечку та й каже:
— Іди під постіль, як прийде чоловік, я його запитаю. Приходить Місяць додому. Спитала його жінка, чи не бачив де у світі Красносвіта.
— Ні, не бачив,— каже Місяць.
Пішла нещасна і прийшла до Вітрової жінки. А ця приймала її ще гірше, та дала їй золотий кужіль. Прилетів Вітер додому. Питає його Вітриха, чи не бачив де Красносвіта.
Вітер каже:
— Бачив.
А Вітриха:
— А де бачив?
— У поганого царя, ходить з поганим царем на полювання. Рано Вітер устав та й пішов, а його жінка каже до Красносвітової жінки:
— А що, чула?
— Чула.
— Ну,— каже,— іди собі!
А Красносвітова жінка почала її просити:
— Скажіть, куди мені йти до поганого царя.
А Вітриха каже:
— Іди туди, там є великий став, коло того ставу підеш вгору, то там є сад, а в тім саду двір.
Пішла вона коло ставу, а там погана цариця пере у ставку. Сіла жінка Красносвітова собі скраю та й дивиться, що та пере,— пізнала сорочку Красносвітову, а на ній свою кров. Прийшла вона до тієї цариці та й питається:
— Що то на тій сорочці?
А цариця каже:
— В мене є якийсь слуга, то йому пішла кров з носа та на сорочку капнула, та не можу відіпрати.
А та вже знає, що то її кров! Та й каже:
— Ану дайте мені, я буду прати, чи не пустить?
Взяла ту сорочку, лиш умочила у воду — кров і пропала. А та погана цариця каже їй:
— Я скільки прала, що не робила, а ніщо не допомагало!
Іде цариця додому, а жінка Красносвітова каже:
— Я піду з вами, щось у вашім дворі покажу.
— Іди,— каже.
Прийшла вона та й серед двору грається золотим яблучком. А діти тієї поганої цариці це побачили та й почали плакати. Вийшла цариця:
— Дам тобі, що хочеш, тільки дай моїм дітям те яблучко!
А жінка каже:
— Не хочу нічого, тільки одну ніч спати біля Красносвіта.
Цариця каже:
— Давай, будеш спати.
Дала вона тій цариці яблучко. А як прийшов вечір, то цариця взяла Красносвіта умертвила та тоді пустила жінку до нього та й замкнула.
Як уже всі полягали, жінка почала голосити:
— Встань, Красносвіте, встань! Я черевики зносила, і палицю стерла, лише твого сина не породила!
Проплакала вона всю ніч, а Красносвіт лежить, як неживий. А рано погана цариця її прогнала, а Красносвіта знов оживила, і він пішов на полювання.
Ходить його жінка по подвір’ю та й почала гратися із золотою качкою. А діти поганої цариці побачили і почали плакати.
Вийшла цариця і каже:
— Дам тобі, що хочеш, тільки дай моїм дітям ту качку.
— А дозвольте ще одну ніч біля Красносвіта побути.
Взяла погана цариця золоту качку, умертвила Красносвіта і пустила жінку до нього.
Стала його жінка голосити:
— Встань, Красносвіте, встань! Я черевики зносила, і палицю стерла, лише твого сина не породила!
Проплакала всю ніч, а Красносвіт не чує.
Але там, в іншому покої, спав той слуга, що з Красносвітом щодня ходив на полювання, то він усе чув, як вона голосила.
Рано знов цариця її прогнала, а Красносвіт пішов на полювання. Ходить та жінка по двору та й гадає собі:
— Ще лиш отой кужіль маю. Як ще й цієї ночі не встане, то що буду робити?
А далі взялася гратися тим кужелем.
Як те царицині діти вздріли, то такий плач підняли!
Зараз цариця прибігла до неї і каже:
— Що хочеш, те тобі дам, тільки дай дітям той кужіль, хай не плачуть.
А вона каже:
— Я нічого не хочу, тільки хочу ще одну ніч спати біля Красносвіта.
А цариця відказує:
— Добре, будеш спати!
А на полюванні слуга каже:
— Красносвіте, що я вам буду казати? Коло вас жінка вночі голосить.
— А як вона голосить? — питає Красносвіт.
Слуга розповів йому про все, що чув. Тоді Красносвіт зліз із коня, уломив три прутики однолітки і каже тому хлопцеві:
— На, як вона буде голосити, то дай їй ці три однолітки і скажи, хай перетягне мене на друге місце і вдарить три рази цими однолітками, то я встану.
Прийшов вечір, цариця знов умертвила Красносвіта, пустила жінку до нього, та й пішла.
А жінка почала голосити.
А слуга крізь двері кричить:
— Жінко! Жінко!
— Чого?
— На тобі ці однолітки, перетягни його на інше місце та й удар ними три рази, то він устане.
Вона так і зробила, і Красносвіт устав.
Тоді з неї ті обручі поспадали, і вона тут зараз сина й породила.
А він як устав, так зробилося ясно-ясно на. увесь двір.
Погана цариця як це побачила, та й прибігла, та почала її клясти:
— А, ти бестіє! То ти так біля нього спала? То ти таке наробила?
Але Красносвіт узяв ті три однолітки та й вдарив ними її три рази, і погана цариця щезла.
А сам зостався з жінкою у тих дворах жити.